Förbättra parsamtalskommunerna för arbetarklassmänniskor.
Dan Nickerson, Internationell befrielsereferensperson för arbetarklassen.

Brev till Harvey Jackins

Information om mina aktiviteter: Arbetarklasskursen i Ontario för Toronto-, Buffalo-, Ithaka-, Syracuse-, Pennsylvania- och Montreolregionerna gick bra. Det var den första kurs jag någonsin hållit som blivit tolkad. Det gjorde att jag inte hann göra lika mycket, men det var värdefullt att få kursen översatt, dels för språktillgängligheten och också som en motsägelse mot den engelska dominansen i Nordamerika. Det fick mig också att tänka och tala klarare. Det framhäver vad som är viktigt. Översättarna var mycket duktiga. Det blev en kraftfull motsägelse för den som talade att höra sina ord bäras fram som dyrbarheter till varje person i rummet. Jag tror vi fick folk att jobba på just de klasskador de fått genom sin bakgrund, och att de inspirerades av idén att organisera arbetare och att göra sitt jobb eller sin karriär till en språngbräda för att nå målet, arbetarklassens befrielse.

I Boston prövade jag ett nytt sätt att leda en helg, två endagskurser och en öppen kväll. En dag var för dem som växt upp som arbetarklass och fortfarande är arbetare. Den andra dagen var för dem som växt upp som arbetarklass och nu är medelklass. Den öppna kvällen handlade om arbetarklassbefrielse. Den kvällen gjorde jag en serie demonstrationer på hur man använder idén att dela in folk i grupper efter deras klassbakgrund, och vi fick höra historier från många underavdelningar till arbetarklassen och medelklassen. 

De två endagskurserna visade att jag hade rätt i min aning om att det bästa sättet att jobba skulle vara att skilja grupperna åt. I gruppen uppväxt i arbetarklass - nu medelklass gick det speciellt bra att fokusera på just deras problem. På morgonen berättade folk "sina historier" och hade parsamtal. På eftermiddagen lade jag fram vad jag tror kan vara början till en befrielsepolicy för den här gruppen. Jag pratade om vad jag ser som dubbla roller för den här gruppen i arbetarklassbefrielsen. - Den ena att jobba på sin egen befrielse som medelklassarbetare, och den andra att jobba på sina relationer till dem som nu är arbetarklass, med andra ord som allierade till arbetarna. 

Arbetarklassgruppen var på sätt och vis tuffare, för mig. För folk som har varit borta från arbetarklasslivet kan det vara en lättnad att komma tillbaks och jobba på det. För folk som lever ett arbetarklassliv är det inte självklart någon motsägelse att träffa andra arbetarklassmänniskor. Jag tror att folk som tillhör den här gruppen är lite mer defensiva.

En del av de här personerna var ganska väletablerade parsamtalsledare, men den tysta, hårt arbetande sorten och inte speciellt synliga i klassfrågan. Jag fick en del idéer som jag ska dela med mig av längre fram i det här brevet. De flesta deltagarna verkade leda inom helt andra områden än klass, och var liksom "fastbokade" med familjearbete eller med att eliminera rasism osv. eller också var de ännu inte i den situationen att de ville ta ledarskap i parsamtal, eller också visste de inte riktigt vad de ville göra. (En senare insikt: Detta var mitt sätt att se på saken då jag först skrev det här för ett år sedan. Sedan dess har läget förändrats och ett antal personer tar fina initiativ och saker börjar hända.)

Jag fick aldrig arbeta med gruppen "uppväxt i medelklass - nu arbetarklassyrke". En kurs med dem har jag på planeringsstadiet. 

Ett annat litet projekt var att jag åkte till Joanies fackföreningskurs. Flera personer som jag hade tagit kontakt med på mina kurser på olika platser var där, och det gjorde mig nöjd. Jag tog kontakt med folk från England, Irland och Sverige. Att nå ut internationellt på det sättet är svårt för mig så som jag har det ställt, så det var roligt att få det här tillfället. Dessutom njöt jag verkligen av helgen. Det var härligt att vara på en kurs som liknade en arbetarklasskurs, men inte riktigt, och där jag inte var ledaren, men i grunden litade på den som ledde. Så jag hade roligt. Jag tyckte att Joanie gjorde ett bra jobb, speciellt då hon visade hur viktigt och värdefullt det är med närhet till varandra, både på kurser och också med dem vi jobbar tillsammans med på våra arbetsplatser. Aldrig förr har jag varit med om en sammankomst med den här sammansättningen av folk, inte ens i parsamtal, där det har varit så lite konkurrens om att stå i rampljuset eller om att bli lyssnad på, och så mycket avspänt lyssnande och utrymme för bägge personerna att komma fram. Det var trösterikt att få en motsägelse mot den där enträgna "lyssna på mig, lyssna på mig" delen av det införlivade förtrycket.

Jag behöver sortera upp mina tankar omkring hur klassförtrycket tar sig in i parsamtalskommunerna, och på vilket sätt det kan stå ivägen för arbetarklassbefrielsen och kommunernas utveckling. En hel del av mina tankar kommer sig av mitt besök i Boston. Jag har sett den kommunen under lång tid och försökt förstå varför ingenting händer där på klassområdet (inte för att det är den enda kommunen där ingenting har hänt, men det är en iögonfallande svaghet i en stark region.) 

Jag har länge lyssnat till, och för det mesta avfärdat folks klagomål över parsamtalskommunerna och klassförtrycket i kommunerna och hos ledarna. Det är en ganska regelbunden, om än inte så ofta återkommande uppgift i mitt jobb att lyssna till detta. Jag har följt vad som har verkat vara parsamtalspraxis inom det här området: att i grunden inte uppmuntra "klagomål". Dem som har klagat har jag gett parsamtalstid, så att de sedan har kunnat skapa goda relationer med medelklassledarna i sina kommuner och ta ansvar för situationer där saker inte står rätt till, eller för situationer där de behöver hålla på sin rätt. Själv har jag på ett personligt plan varit noga med att inte visa någon kritik mot medelklasspersoner eller mot de existerande parsamtalskommunerna. I stället har jag sagt att parsamtal är bra för arbetarklassmänninskor och att medelklassmänniskor i parsamtal är bra folk som kan tänka på, och vara till nytta för arbetarklassmänniskorna. Det är vad jag tror. Jag har nogsamt undvikit kontroverser. Jag har till och med undvikit att låta medelklasspersoner övertala mig att tala om för dem vad jag tycker om klassförtrycket i parsamtalskommunerna. I stället har jag fått dem att prata om vad de tycker. Jag har försökt att ta en lång och sval överblick över hela situationen innan jag började som "uppviglare" eller talesman för lönearbetarna eller de fattiga arbetarklassmänniskorna i parsamtalskommunerna.

Nu vill jag syna möjligheten att bli en mindre tillåtande medhjälpare till parsamtalskommunerna. Eftersom vi kan uppmuntra färgade eller kvinnor eller judar att tala ut om sitt förtryck och uppmuntra dem och oss själva att se till att kommunerna lever upp till sina principer när det gäller befrielse, så verkar det rent teoretiskt som om den underbetalda, lönearbetande delen av arbetarklassen, de med låg status, också skulle kunna göra det - att vi inte skulle tillåta att klassförtrycksmönster smyger sig in eller stannar kvar i kommunerna. Det här är ingenting nytt - det här har vi sagt länge. Teoretiskt vet vi att klassförtrycksmönstren finns där, och att vi är "emot dem", ändå vänder vi oss inte emot dem på något systematiskt sätt. 

Det verkar som om vår gällande taktik har varit att uppmuntra arbetarklassen att jobba på sina egna känslor av maktlöshet för att ta ledarskap. Vår taktik visavi medelklassen och ägarklassen har varit att stå åt sidan och låta dem jobba på sin egen befrielse, att jobba tillräckligt mycket på vad som kryper under deras skinn fram till den punkt där de är beredda att jobba på vad du har kallat den andra uppsättningen skador, som är de otrevligheter de riktar mot de "lägre" klasserna. 

Jag har nöjt mig med att det har gått till så här, huvudsakligen för att jag kunnat se hur uppenbart meningslöst klagandet på och anklagandet av medelklassen var, och hur lite det gav. Det finns mycket för mig att göra i skoaffären utan att oroa mig för isolerings- eller arrogansmönster hos några medelklass- eller ägarklassparsamtalare. Men det verkar som om det skulle vara användbart att veta vad klassförtrycket inom kommunerna består av. Jag tror att det skulle vara till nytta för alla att hitta ett lyckat sätt att angripa klassförtrycket, även om jag tycker det är svårt att vara objektiv. (I själva verket finns det många medelklass- och ägarklassparsamtalare som mer eller mindre tigger mig om att jobba med dem på det, men förutom att parsamtala dem på deras eget införlivade förtryck, tycker jag att det är mycket svårt att gå rakt på deras förtryckarmönster, trots deras föregivna iver.)

En sak jag får höra när jag lyssnar till arbetarklassledare från andra kommuner, speciellt de där arbetarklassbefrielsen inte går framåt, är att det finns stela normer för hur man blir parsamtalsledare, hur man beslutar "vem som ska få leda, och vem som inte ska få det". T ex "Du kan bara leda en stödgrupp om du kommer till lärarklassen/deltar i helgkurser regelbundet", "Du kan inte bli parsamtalslärare förrän du har varit X veckor (antalet varierar från kommun till kommun) i fortsättnings-/ lärarklassen", "Du kan leda en `urladdningsgrupp', men du kan inte leda en stödgrupp och du kan inte ta betalt för en 'urladdningsgrupp' därför att det inte är en stödgrupp". Det verkar som om de godtyckliga krav som ställs, varierar mellan olika områden och regioner. Dessa krav har blivit det brukliga sättet för att låta folk ta olika slag av ledarskap. För mig verkar det som om det finns en osäkerhet och oro hos ledarna (generöst sagt) eller (ej lika generöst) en auktoritär sorts ledarskap där ledaren delar ut tillstånd att leda eller undervisa efter stela krav snarare än efter ett verkligt övervägande om kommunens behov eller de blivande ledarnas behov. 

Pengar inflikas i de här fordringarna på ett sätt som jag tycker behöver diskuteras i kommunerna. Jag var tacksam för Harveys klargörande (i januarinumret av Present Time) om vad spridningsfonderna ska ha för syfte. Mycket klart. Det besvarar många frågor. Men det får mig också att tänka på nya frågor.

En annan sak jag får höra är att en del lärare och ledare i parsamtal tjänar mycket pengar på att hålla på med parsamtal. Jag hör att det finns vissa attityder "Om ni vill att jag ska leda X eller om ni vill komma till min klass, kurs etc, måste ni betala mitt arvode, X dollar, -Jag åker ingenstans om jag inte får mitt arvode". Jag hör att det finns klasser som träffas varje vecka som är stora, arton eller tjugo personer, och ledare som får samma avgift från var och en som de skulle ha fått från en klass med fem eller tio, så att de tjänar stora pengar. Jag tror att det finns folk som t ex är lärare eller terapeuter, och förväntar sig att få lika bra betalt i parsamtal som de får i sitt yrke, och sätter avgifterna därefter.

En del av de här sakerna jag hör får mig att spekulera över om det kan vara så att en del parsamtalslärare eller ledare lägger upp sina klasser eller kommunaktiviteter efter vad de kan få ut av dem: som att t ex ha stora klasser, för att tjäna mer pengar. Om man fattar beslut om klasser och kurser på det här sättet, hur ska inte det påverka förväntningarna eller kraven på lärare eller stödgruppsledare och hur kan det tänkas påverka människor med lägre inkomst?

Om det finns en sorts "program" med klasser en blivande lärare förväntas gå igenom, och om läraren eller ledaren för ett sådant program är van att ta ut höga avgifter, kan det bli ganska dyrt att bli lärare. Det kan börja verka som, och också faktiskt vara så att fattiga människor hindras. I en del kommuner verkar man inte ha tagit ställning till andra sätt en person med mindre tid och pengar skulle kunna få lärarcertifikat på. Jag antar att det till och med är möjligt att det finns parsamtalslärare som inte speciellt tänker på om de har arbetarklassmänniskor eller inte i sina klasser och som inte delar målet att få fram arbetarklasslärare och ledare.

För mig verkar det som om det finns några personer som lär ut och leder i parsamtal som faktiskt förväntar sig att parsamtal ska ge dem en viss del av deras inkomst. Personligen har jag varit emot det här eftersom jag inte kan tänka mig att en massa människor kan förhålla sig objektiva vad det gäller målet för sitt ledarskap om de räknar in inkomsten från det i sin personliga budget. Harvey är naturligtvis ett undantag, och kanske också ett fåtal andra personer, men som regel tycker jag inte att en parsamtalslärare ska fungera på det här sättet. Jag tycker att de ska få betalt för sin undervisning (men inte i övre delen av löneskalan), men jag tycker att det ska vara som resultat av arbetet och komma ut av att de fullgör sina mål som ledare, och inte tvärtom.

Saker som jag nyligen hört har fått mig att tro att jag har varit naiv omkring hur mycket klassförtryck det finns i en del parsamtalskommuner, eller åtminstone över de barriärer som finns (objektiva eller subjektiva) som hindrar arbetarklassmänniskor att komma in i parsamtal. Jag tror att många människor i en del kommuner verkligen är välbärgade. En låginkomsttagare som stiger in i huset hos läraren i klassen måste, för att kunna uppföra sig avspänt och gemytligt, engagera sig i att inte låtsas lägga märke till att han eller hon är en katt bland hermelinerna. 

Jag tror att en del av de äldre kommunerna, som Bostonkommunen, växte fram i en tid då de flesta medlemmar var kämpande studenter, och intrycket var mer eller mindre att alla satt i samma båt, delade lägenheter och levde billigt, men under de femton år som gått sedan kommunerna grundades, har det skett stora förändringar i folks liv, både personliga och ekonomiska, och det har ändrat klassrelationerna, och det här har man inte tittat på. Folk har inte lagt märke till förändringarna, eller har inte vetat hur de ska prata om dem. Folk som har rört sig uppåt från arbetarklassen, och som man förr litade till för deras tänkande runt arbetarklassfrågor, har inte vetat hur de ska hantera den här förändringen i sina liv, eller vilka de ska alliera sig med i kampen mot klassförtrycket. Det har varit förvirrande för dem och för folk runtomkring dem.

I de här kommunerna har man inte lagt märke till att en del av dem som var med från början kanske fortfarande delar lägenhet och klarar sig på väldigt lite pengar och inte har fått ut någon högre examen. De värderingar man har och vad man är medveten om och vad man ägnar sina tankar åt förändras i och med att klasstillhörigheten förändras. Att vara arbetarklass eller till och med medelklass med arbetaryrke tror jag kan kännas konstigt i dessa kommuner.

Detta för mig fram till några frågor som tangerar din diskussion om hur spridningsfonden ska användas. För mig verkar det vettigt att spridningspengar inte delas ut på grund av behov och att det bara är för att introducera någon i parsamtal och inte för att försörja dem, som pengarna delas ut, och att de fattigare kommunerna eller grupperna måste lista ut hur de ska få råd att hålla på med parsamtal. Ja.

Men detta får mig att undra om parsamtal kommer att "gettoiseras", om det sida vid sida kommer att finnas fattiga kommuner med sina aktiviteter och rika med sina. Eftersom de flesta kommuner just nu är relativt välbärgade, och det är här de största resurserna av bra medhjälparskap och bra tänkande finns, betyder inte det att det kommer att finnas ett "andra klassens parsamtalande" i de här nya kommunerna? Det står till exempel klart för mig att folket i Passamaquoddyreservatet har befriat sig en hel del tack vare att de fått hjälp, med bidrag, att åka till regionala kurser. De gör stora framsteg varje gång de får åka på en kurs. Vi som kommun har tjänat mycket på att de har deltagit.

Nu har de startat parsamtalsklasser i reservatet, men de har stora problem de måste lösa. Tekniskt sett är de personer som är lärare inte längre berättigade till spridningspengar, eftersom de redan är "sålda" på parsamtal. Men det finns ingen möjlighet för dem att tjäna tillräckligt mycket pengar genom att undervisa i reservatet, för att betala för de kurser de skulle behöva gå på, åtminstone inte på en gång. Deras befrielse kommer att bli lidande på grund av att de inte får tillgång till den resurs som det är att delta i kurser. För att inte tala om att kommunen kommer att lida av bristen på kontakt med dem. De driver oss till att jobba med vår rasism och en massa annat. De är viktiga för oss.

Jag hörde högt och tydligt från folk vid lönearbetarnas kurs i Boston: Det är ett faktum att en del av arbetet i kommunerna, kontakten med folk, utvecklingen av ny teori etc, sker på kurser, och även om man läser litteraturen och tittar på videoband så, om man inte åker till de här kurserna kommer man inte riktigt i kontakt med vad som händer och hör inte riktigt till eller deltar inte riktigt i parsamtalskommunerna". Jag tror att det här är sanning just nu och att det här marginaliserar folk med låg inkomst. 

I morgon kommer kommuner i tredje världen, arbetarklasskommuner och kommuner med färgade människor att mycket mer bli de platser "där det händer", än vad de är nu. Kanske de blir det i så hög grad att vita och medelklassmänniskor kommer att tycka att de kommunerna är de mest attraktiva. Den dagen är inte här ännu och det slår mig att till dess kommer dessa grupper att finnas utanför och kämpa med för lite resurser, resurser som de skulle kunna erbjudas.

Vad är mitt förslag? För de kommuner som har gott om pengar, låt nyckelledare från nya grupper komma gratis eller för vad de nu kan betala. Så har jag gjort för unga människor på kurser, hellre än att använda spridningsfonden. Mina kurser om tidiga sexminnen är alltid populära och utgifterna blir täckta, så jag bekymrar mig inte om två eller tre gratisbesökare. Jag räknar med att det blir vi som tjänar på det. Visst blir överskottet mindre sedan utgifterna är betalda. Jag antar att en massa ledare räknar det här överskottet som sitt faktiska arvode. Skulle de tycka illa om att avstå från några kronor för att få lite fler arbetare eller färgade människor till kursen? Skulle de lägga ned undervisningen och i stället hålla populära kurser som blir välbesökta och där de lätt kommer att kunna få ut sitt arvode och mer därtill? Vissa traditionella kurser ger parsamtalsledare stora inkomster (sett ur en fabriksarbetares synvinkel). Kan folk tänka objektivt omkring pengar i den här frågan? Jag är fortfarande upprörd över att jag tjänade 900 dollar på en tredagarskurs i Maine. För mig skulle det kännas fel att säga till en ung person eller en infödd person att de inte kunde komma därför att de inte längre var berättigade till bidrag, samtidigt som jag tjänade så mycket pengar på att leda. För mig är inte parsamtal ett sätt att tjäna pengar: parsamtal är att göra vad som är riktigt.

I en region finns det en ganska isolerad kommun med färgade människor. Där finns inte så många arbetstillfällen, och folk är fattiga. En person lyckades börja lära ut parsamtal i den här kommunen, men han måste så småningom flytta. Den regionala referenspersonen tog upp jobbet. För en tid körde hon bil dit för att leda klasser. Hon körde fem timmar i varje riktning, var eller varannan månad. Hon brukade sova över där, och hela tiden parsamtalade hon med alla hon kom i kontakt med. Nu är deras kommun starkare och hon reser inte lika ofta.

Den regionala referenspersonen får väldigt lite betalt för det här. Vanligtvis får hon ett tack och 20 dollar från någon som har ett arbete. Det räcker ungefär till bensin. Hur många ledare skulle resa på det här viset? Eller skulle prioritera sitt ledarskap i den här riktningen? Jag tycker att det är sådana här saker vi behöver göra för att överbygga gapet mellan kommunerna. Jag skulle vilja utmana relativt välbärgade kommuner att undersöka hur många gratisplatser i klasser och på kurser de kan erbjuda till folk som borde vara där men som inte har råd. Jag tycker inte att det verkar vettigt att ha helt separerade kommuner där åtskillnaden beror på pengar.

En annan idé är att föreslå medelklassparsamtalare som inte har möjlighet att åka till en kurs för att de har prioriterat andra sysselsättningar, att ändå skicka in en anmälan och överlåta platsen åt någon som är fattigare. Kvinnoorganisationer gör ofta så när de ordnar bussresor för att protestera i Washington D.C. Många kvinnliga låginkomsttagare kan resa i stället för kvinnor med pengar som inte kan eller vill. För den som har pengar är parsamtalskurser väldigt förmånliga. Jämförbara kurser ute i samhället kan kosta tre gånger så mycket. Jag har hört om familjer som åker iväg för att åka skidor en helg i stället för att gå på kurs - tänk så mycket de betalar för det.

Jag vill också föreslå att avgifter till kurser sätts efter en glidande skala nedåt såväl som uppåt. Att en del avgifter sätts lägre än kostnaderna. Detta skulle bara fungera på välbesökta kurser och det kanske skulle kräva att man skickade ut inkomst skalor - men det skulle tillåta folk med lägre inkomster att komma dit. En regional referensperson har talat om för mig att de tänker göra inofficiella "revisioner" på en del av de större kurserna i regionen för att få reda på exakt hur mycket pengar som tjänas på dem, för att se om avgifterna skulle kunna sänkas och att då även "inkomsten efter utlägg" eller "överskottet" sänktes. 

Då jag har rest runt har jag insett att jag varit naiv på det här området, att jag tar mycket mindre betalt för mina tjänster än de flesta områdesledare gör. Detta beror till största delen på att jag bor i Maine, och jag bedömer vad jag kan ta betalt utifrån vad jag vet att folk kan betala, inte utifrån hur mycket jag tycker att jag är värd. Våra kurser, klasser och stödgrupper här i Maine är billigare. Jag vet att en del lärare har avskräckts från att lära ut parsamtal här, delvis på grund av våra låga avgifter. De kanske inte ser undervisning i parsamtal som "lönsamt". Jag tror att en del människor jämställer parsamtal med sitt ordinarie jobb och inte kan se skillnaden mellan att leda en kurs ute i samhället och att leda en kurs som bygger upp kommunen.

Som ett resultat av den policy jag och andra har följt i Maine har vi lite mer av en arbetarklasskommun (vi är förstås också en fattigare del av USA). En arbetarklassperson från Sverige, som kom till vår familjekurs, sa att vår kommun var mycket annorlunda än någon annan hon besökt i USA - att det var den enda där hon känt sig hemma. Jag tror att det finns ett visst samband mellan detta och vårt sätt att hantera pengar och tillväxten av ledare.

En annan del av klassförtrycket i parsamtal är en allmän brist på medvetenhet. (Detta kan verka vara ett väldigt enkelt sätt att se på saken, men många gånger verkar det som om folk hellre söker tjusiga lösningar än de enklaste, grundligaste och effektivaste.) Jag anses allmänt vara en ganska medveten person, men det var inte förrän efter flera arbetarklasskurser i andra delar av USA, där jag inte kände folk, som jag kom att förstå att jag gjorde ett envist misstag. Det blev ofrånkomligen så att jag ungefär vid slutet av varje kurs började lägga märke till en eller flera personer vilka jag insåg inte hade fått synas speciellt mycket. Jag brukade hitta en ledig stund för att sätta igång ett samtal med dem och hör och häpna, de var de personerna som var "mest arbetarklass" på kursen. Jag tror att en massa arbetarklasspersoner "glider igenom" parsamtal utan att man lägger märke till dem, därför att folk inte ger så mycket uppmärksamhet till det faktum att en arbetare är en viktig person att ge uppmärksamhet till. Om de är tysta och vita identifieras de inte som någon speciell "minoritet", och på grund av sina självutplåningsmönster så "försvinner" de. 

Detta var vad som fick mig att snabbt börja ha möten vid måltiderna med dem som var födda i arbetarklass och fortfarande var arbetare. (Jag träffar också färgade människor vid en måltid, och också vilken som helst annan uppenbart förtryckt minoritetsgrupp i regionen.) Detta ger mig ett tillfälle att få kontakt med de här personerna och ger dem en känsla av sin styrka, även om det fortfarande är svårt för dem att bli synliga på en blandad kurs. Folk blir sig själva vid de här mötena med mig.

Ett annat fenomen i våra kommuner är en brist på utrymme för arbetarklassfolk. Det har visat sig vara svårt för parsamtalskommunen att hantera speciella mönster som den envisa självnedvärderingen, den låga förväntningen på framgång, rädslan för att leda eller vara synlig och svårigheten att ha att göra med parsamtalslärare. Jag tror det är svårt för en massa parsamtalsledare att tycka om arbetarklassmänniskor - speciellt när de "nedvärderar sig själva", eller visar andra "motbjudande" mönster. Det finns lite utrymme, och folk blir stela och drar sig tillbaka eller försöker på ett stelt sätt få personen att uppföra sig bättre, något som bara får personen att känna sig ännu mer illa till mods - som om det var något fel på dem. Man fokuserar på arbetarklassmönster på ett dåligt sätt, ett sätt som ger budskapet till arbetarklasspersoner att det är något fel med dem.

Ett annat "mini-fenomen" i de nuvarande kommunerna är att jag får förtjusta rapporter om den eller den personen som är "arbetarklass". Jag har upptäckt att vad som händer är att personen är uppväxt i arbetarklassen och har hittat vägen in i medelklassvärlden, och att medelklasspersonen är förtjust över att ha kunnat få kontakt med någon som är annorlunda än sig själv och har kunnat kika ut lite grann ur sin isolering. De här "arbetarklassmänniskorna” har i själva verket på egen hand gjort allt arbete med att ändra sig och det sätt de visar sina mönster på, för att göra sig själva tillgängliga för medelklassen. Det är vad jag kallar "att ha slipat bort mina skrovliga kanter". 

Det speciella i dessa rapporter är att ofta har den här arbetarklasspersonen inte mycket samband med arbetarna, förutom identifikationen. Den förtjusta ledaren kanske inte märker detta och en förvirrad situation kan uppstå där en person kan föras fram som "arbetarklassledare" som saknar de allra viktigaste kvalifikationerna - antingen intresset för, eller anknytningen till arbetarklasslivet. Andra arbetarklassmänniskor, som inte ser lika bra ut, kan tyna bort eller förtorka i kommunerna.

Jag säger ofta, när jag pratar om skillnaden mellan arbetarklassens och medelklassens införlivade förtryck, att arbetarklassmänniskor bär sina mönster på utsidan och medelklassmänniskor sina på insidan. Det finns många anledningar till detta. Arbetarklassmänniskor behandlas som om de inte är viktiga. De förväntas ha mönster och uppföra sig som drumlar och behandlas till stor del på samma sätt som vi behandlar barn - vi förväntar oss att de ska vara okunniga eller besvärliga eller uppföra sig illa eller olämpligt. Som ett resultat av det har vi låga förväntningar på dem. Vi låter dem inte veta att vad de gör eller tänker spelar någon roll, att det har stor betydelse hur de uppför sig. Detta resulterar i att det på något vis blir "okey" att uppföra sig som en utrymme, som en dumbom, nedvärdera sig själv, komma med ändlösa klagomål och så vidare.

Å andra sidan är medelklassförtrycket precis tvärt om mot det här - du förväntas se ut som om du fattar allting vare sig du gör det eller inte - du är modellbarnet. Alla dina mönster kan du bara ha med dig på insidan. Inte förrän helt nyligen har jag blivit mer och mer medveten om alla de förfärliga skador medelklassmänniskorna har. Skador som de bär privat i sina personliga liv och som de bara vågar visa tillsammans med dyra terapeuter eller psykiatriker och vilka hela "mentalhälso"- och drogindustrin gör goda förtjänster på.

Det här skapar ett verkligt problem för medelklassparsamtalaren när han konfronteras med en arbetarklasshuvudperson. Om inte medelklassmänniskan verkligen har rensat ut sitt förtryck (som de, eftersom de sitter fast i sina medelklass-låtsasmönster, antagligen inte kan säga om de har eller inte) kommer hon att rygga tillbaka, avsiktligt eller oavsiktligt, från arbetarklassmänniskans tydliga sätt att visa sina skador på. De kommer att vilja "ändra" huvudpersonen till en medelklassmänniska, alltså, ändra hennes uppförande och inte nödvändigtvis uppfatta vad som skulle vara till hjälp för personen.

Det verkar som om många arbetarklassmänniskor jag parsamtalar med upplever det som en lättnad att träffa mig därför att jag "ignorerar" deras mönster och når fram till dem som människor - jag lyssnar till dem med respekt och frågar dem vad de tänker och förväntar mig att deras tankar ska vara värda något för mig. Jag är avspänd. Många medelklassparsamtalare (ända upp till de mest erfarna ledarna) är inte avspända tillsammans med arbetarklassmänniskor och de kanske/kanske inte är medvetna om att det är personens klasstillhörighet som gör dem upprörda. (Detta visar sig ofta genom att de bara känner sig avspända när de har en roll i relationen till personen, t ex områdesreferensperson eller medhjälpare.) 

Det här kan verka som en småsak men jag tror att det är ett av de största problem arbetarklassmänniskor stöter på då de vill ha bra parsamtal. "Medhjälparna" kan inte göra steg noll.

I mitt jobb visar sig detta på så sätt att det är en regelbunden företeelse att en stor del av de arbetarklassledare jag håller kontakt med, har svårigheter med sina lokala (medelklass)ledare, eller med andra ord, att "ledarna har svårigheter med dem". Det är på sätt och vis naturligt att jag ska vara en resurs, men jag tycker inte att det är naturligt att nu när denna företeelse är så vanlig i det stadium som våra kommuner och deras ledare befinner sig i, de inte själva vet hur de ska hantera arbetarklassmänniskor som har problem med sina ledare. Det verkar som om en hel del av de lokala ledarnas lösning på problemet innebär att de sätter någon sorts gräns eller restriktion för arbetarklassmänniskorna "till dess att de kan urladda sina skador". Detta verkar vara långt ifrån vad vi är kapabla till. Det tycks som att jag klarar av att arbeta med de här personerna, och på vissa sätt förväntas att göra det, men varför kan inte det vara en mer allmän förmåga? Jag tycker inte att områdesreferenspersoner och regionala referenspersoner skulle ha inställningen att de ska överlämna utvecklingen av arbetarklasskommunerna som finns i deras områden åt mig. Jag ser inte det som min roll.

En annan liten sak är att vi lägger väldigt lite uppmärksamhet på folks faktiska liv. Vi koncentrerar oss på ämnen som incest och tidiga sexuella skador och kroniska mönster och vårt förskräckliga förflutna, utan att ägna särskilt mycket tid åt vad vi faktiskt gör. Föräldrabefrielserörelsen i parsamtal har upptäckt det här, och har ägnat stor del av sin tid bara åt att blottlägga och synliggöra vilket liv föräldrar faktiskt lever. På liknande sätt för arbetare i alla klasser finns det lite uppmärksamhet för vad vi gör dagligen.

Detta slår hårt mot arbetarklassmänniskor, för så många av deras svårigheter rör sig om dagliga problem med pengar, utmattning, förolämpningar, missbruk, ekonomisk otrygghet, för mycket att göra med för lite resurser - och detta kan man inte ignorera. En del av dem som har en stor mängd tidiga minnen, klarar sig bra i medelklasskommuner, där det mesta parsamtalandet koncentreras till att rensa ut i det förgångna. De gör stora framsteg, vilket hjälper dem att hantera allting annat. Men det kan också finnas en förkrossande overklighet i det. När dagliga händelser är jättestora snubbelstenar, finns det ingen hjälp, och brist på kunskap om vilken sorts hjälp som är användbar. 

Parsamtalsklasser måste bli mer uppmärksamma på vilka en persons faktiska svårigheter är. Vi måste bli mer respektfulla och ta folk på allvar när de säger till oss att de behöver parsamtala på aktuella svårigheter i sina liv. Vi behöver också komma underfund om vilka svårigheter de har som de inte tar upp bara för att de tror att man bara förväntas jobba på sina kroniska skador i klassen.

Vi har ett behov av att folk blir mer ärliga omkring att de inte vet hur de ska vara till hjälp och att de erkänner sin ineffektivitet med arbetarklassmänniskor och ber om hjälp med det. Jag ger tid till en massa ledare som i själva verket ber om hjälp med hur de ska tänka på arbetarklassmänniskor och -frågor. De här parsamtalen tar ofta formen av att de "talar om för" mig vad som behöver hända för arbetarklassmänniskor i deras område. Jag gick förbryllad iväg från många samtal om klass, där jag efteråt undrade varför ingenting den andra personen sa, verkade vettigt för mig, jag som antas veta någonting om klass. Det tog mig ett tag att lista ut att de antagligen inte visste vad de pratade om, men försökte bli lyssnade på om det. Jag är inte längre mållös även fast de inte helt enkelt frågar mig om det de behöver veta. Jag kan bara dra den slutsatsen att för vissa medelklassmänniskor måste att erkänna okunnighet kännas ungefär som att vara nära att dö. Det är väldigt vanligt att jag blir undervisad om arbetarklassfrigörelse utan att över huvud taget bli tillfrågad om vad jag själv tycker.

De av mina arbetarklassmönster som blir missbrukade i kommunen är min försiktighet, min tystlåtenhet och mitt tvivel på mitt eget tänkande. I en grupp av internationella ledare är jag ofta den sista som tror att jag har kommit på något bra. Av den här och andra anledningar tror jag att folk inte tror att jag har några idéer, eller att de inte vet hur de ska närma sig mig, eller att de glömmer att jag kanhända har värdefulla tankar att dela med mig av. Detta är några mönster som jag märker att man missar i parsamtalskommunerna.

Folk ger mig inte heller den tid jag tycks behöva i mitt nuvarande tillstånd för att få ur mig mina idéer när jag tillfrågas om dem eller försöker komma ihåg eller komma underfund om vilka de är. Jag tror att min hjärnas första gensvar då den blir direkt tilltalad av någon är att gå och hitta ett tryggt gömställe någonstans längst bak i skallen. Det är inte så lätt att övertyga mig om att det är tryggt att komma fram. Det är en anledning till varför jag tycker att jag gör mig bäst då jag skriver, tvärtemot vad de flesta andra människor tycker. Att skriva har i stort sätt varit tryggare än att prata för mig, eftersom jag rensade ut några skador omkring skrivande tidigt i parsamtal.

För några år sedan hade Vera Matich en artikel i Present Time där hon talade ut till parsamtalskommunen om arbetarklassfrågor. Artikeln fick mig att blekna. Jag tänkte, hur kom det här någonsin förbi Harvey? För mig verkade det väldigt mycket som det gamla "det här är vad ni allihopa gör för fel". Men jag tänkte "Harvey tänker på allting: ingenting kommer in i Present Time som han inte tycker är meningsfullt." (När jag läser Present Time är jag ofta mer intresserad av att fundera över varför en speciell sak finns med, än över saken i sig. Och det är intressant att fundera över skälen.) Så jag försökte tänka ut varför Harvey tyckte att det var meningsfullt, men jag var alldeles för misstänksam för att själv ge mig ut på hal is med någonting liknande. 

Medan jag försökte reda ut allt det här - jag hade faktiskt satt det på sparlåga tillsammans med allting annat som fanns att tänka på - började några medelklassmänniskor liksom tvekande närma sig mig om den där artikeln. Det var intressant och fick mig att misstänka att den här sortens klassförtryck levde och frodades i kommunerna. Deras tonfall när de talade med mig var tveksamt, men deras reaktioner liknade mina, förutom det att jag tyckte att hon hade rätt i det hon sa. (Jag tyckte bara att det kändes lustigt att hon hade skrivit ner det.) Deras reaktion var "Vad tycker du om den där artikeln?" med tonfallet "lite överdriven, va?" eller "ingen väntar sig väl att vi ska ta det där på allvar? Det där är väl bara arbetarklasskador eller hur?" Ja, jag kunde ha trott det till dess jag såg reaktionerna, och då tyckte jag att reaktionerna mer och mer började se ut som klassförtryck - en ovilja att se hur situationen verkligen är för arbetarklassmänniskor och en ovilja att möta dem på deras plan, en ovilja att erkänna att den här isoleringen existerar, att den är förtryckande mot arbetarklassmänniskor och att det är någonting som borde utmanas i parsamtalskommunerna. Det var folks reaktion på idén att vörda Elvis Presley som "knäckte mig". Inte för att vörda Elvis är det som vi borde göra, men för att folk kunde känna ett sånt äckel över att bli tillsagda att det var det de måste göra. Jag började tro att Vera hade slagit an mycket djupare strängar än vad jag hade trott.

Jag har fortfarande stora svårigheter med att skilja sanningen från verkligheten vad det gäller existensen av klassförtryck i parsamtal. Bortsett från det så vet jag inte heller hur man ska handskas med klassförtrycket, förutom på det tillåtande sättet att parsamtala folk från olika klasser på de skador de presenterar som sina skador omkring klass.

Då det gäller penningfrågor antar jag att man kan säga att den nuvarande situationen är av tillfällig natur, med tanke på den ganska snabba spridningen av parsamtal till andra delar av världen och till fattigare folkgrupper. Lågkostnadsparsamtal kommer snart att bli regeln. Men ändå, fram till dess, är det nog de ganska välbärgade vita amerikanerna som har en stor del av parsamtalsresurserna och kommer att fortsätta med det ett tag. Och vi vill inte lämna dem isolerade - eller hindra dem från att dela med sig av sitt ekonomiska välstånd.

Vad sanningen än är, så är det klart att om man vill ha arbetarklassledare så måste man göra någonting åt det. I de kommuner där någonting görs, fungerar det så småningom, om man är uthållig. En av de insikter jag fått de senaste åren, genom att jag jobbat med låginkomsttagare i parsamtal, är att det krävs resurser för att utnyttja resurser. Bara för att parsamtalskommunen är en resurs och finns där att använda för arbetarklassmänniskor och fattiga människor, betyder inte det att de kommer att kunna använda den.
Enligt min åsikt kommer det att krävas någon sorts ensidigt åtagande till dem, för att de ska hitta resursen, för att göra det möjligt för dem att använda resursen. För mig verkar det som om Harveys framgång med parsamtalskommunen har byggts på den här premissen. Kanske det delvis var mönstrat, men det var ett användbart mönster, och det är tydligt att hans liv har blivit bättre av att han tagit det åtagandet.

Jag håller fortfarande på att försöka fundera ut hur jag ska kunna vara fabriksarbetare och ändå kunna göra den internationella delen av mitt jobb. Kan jag göra det utan att resa? Genom korrespondens? Eller genom att ledare från andra delar av världen kommer till mig? Eller måste jag så småningom lämna fabriken? De flesta andra internationella befrielsepersoner har jobb som ger dem frihet att resa.

Jag har oturligt nog skadat min "bästa" arm när jag brottats - några sträckta ligament och en benspricka. Så jag kan få lite tid hemma för att skriva och svara på brev. Din Bostonhelgkurs och sedan Tims kurs i Connecticut (dubbelkombinationen som jag använt mig av varje år som det närmaste jag kan komma något som en intensiv) var nyttiga för mig, och jag kunde urladda mina återhållsamhetsmönster omkring att tala ut om klassförtrycket och mitt raseri över mitt eget förtryck. Det gick bra. Vi ses igen. Hoppas att allt är bra med dig.

Freeport, Maine, USA