Utdrag ur en diskussion förd vid en helgkurs för terapeuter
	
Harvey Jackins 6-8 april 1990, Washington DC, USA

(ett antal kursdeltagare har uttryckt att de har svårt att stå emot trycket på dem att acceptera användandet av droger och elchocker på patienter vid de institutioner där de arbetar.)

Okey, det här är tydligen ett laddat ämne, och det berör oss just vid skärningspunkten mellan våra yrken och parsamtal. Låt oss se om jag kan ge detta en sådan spännvidd att jag klargör mer än jag återstimulerar.

Låt mej först berätta om min utgångspunkt. Parsamtal är ett försök att etablera ett rationellt tänkande, en samling rationella sätt att se på verkligheten, som kommer att sprida sig och växa till på bekostnad av den stora mängd irrationalitet och pseudoverklighet som samhället har omgett oss med. Vi har en samling insikter, och dessa försöker vi kontinuerligt utöka och befästa. Dessa insikter ställer vi mot de existerande dogmerna i många delar av samhället. (Naturligtvis överensstämmer inte alla dessa dogmer med varandra.) Jag har varit den ledande talesmannen för parsamtal. Jag var där när alltihopa började, och jag har haft en ledande roll ända sedan dess.

Jag är glad att splittringen i några av parsamtalskommunerna i Europa för några år sedan ägde rum medan jag fortfarande var i livet. Om jag hade dött bara några månader innan den kom fram i ljuset, så vet jag mycket väl att ett antal av splittrarna skulle ha påstått att jag hade stött deras ståndpunkt innan jag dog, och jag skulle inte ha kunnat vara där för att säga "nej". Vilken förvirring det skulle ha blivit!

Jag spelar alltså en betydelsefull roll inom parsamtal. Jag har skrivit de flesta böckerna och redigerat alla tidningarna och så vidare. Jag har ett stort ansvar. Jag talar för ett stort antal människor. En del har tagit en mycket stark ställning för den samling insikter vi har, andra har inte engagerat sig på samma sätt. Det finns personer som stolta säger att de är medlemmar av kommunen därför att de kan få en kram från parsamtalare, och som inte heller har upptäckt så mycket mer av teorin. Parsamtalskommunens gränser är inte skarpa.

Här kommer jag naturligtvis att uttrycka min åsikt. Omvärderande parsamtals enda riktlinje är att vi skall använda parsamtal för att återta vår dolda intelligens och att hjälpa andra att göra detsamma. Du kan bli medlem av kommunen om du inte gör mer än så. Om du är oenig med oss andra på många sätt, kan du ändå vara medlem av kommunen, och du är inte bunden av några av de handlingsplaner som andra grupper av parsamtalare antar. Det är på grund av detta som vi hållit ihop. Punkt nummer tre och fyra i "Riktlinjerna" är genialiska. Punkt nr tre säger att denna överenskommelse är allt som behövs. Punkt nr fyra säger att vi uppmuntrar alla att intressera sig för och försöka komma fram till rationella ställningstaganden inom varje aspekt av det mänskliga livet, inklusive de mest kontroversiella, och att kommunen ska stödja kurser och diskussioner och skrifter för att försöka komma fram till handlingsplaner i dessa frågor, och sprida dessa handlingsplaner när de är klara. Men ingen av dem är bindande för kommunen. 

Vi gjorde ett undantag från detta för ungefär tre världskonferenser sedan , då vi beslöt att avskaffandet av kärnvapen var en integrerad del i återvinnandet av vår dolda intelligens, och parsamtal stödde officiellt avskaffandet av kärnvapen. Men bortsett från det, har riktlinjerna fortsatt att vara så som de beskrivs ovan. Vi har många handlingsprogram som är mycket användbara, men inte bindande för någon. 

Dessa förslag till handlingsprogram har aldrig presenterats som parsamtalskommunens egna handlingsprogram. Bland dessa program finns några som arbetats fram av psykiatriker, psykologer och många olika sorts terapeuter. Ännu skarpare handlingsprogram har arbetats fram av grupper med människor som överlevt "mentalhälso"-systemet och dessa har som ni vet varit mer beslutsamma och aktiva än er egen grupp. De har haft mycket starka motiv.

Här kommer jag att uttrycka mina egna åsikter. De tenderar att ha en viss vikt. Jag har inte för vana att be om ursäkt för mina åsikter. Det antas av ett stort antal människor att jag inte skulle uttala mig om jag inte hade tänkt igenom saken ordentligt. Därför ska jag försöka vara försiktig med vad jag säger. ( Jag är inte alltid försiktig, ibland uttrycker jag mig sarkastiskt.) I kväll ska jag försöka vara försiktig.

Vad jag grundar mig på i det jag kommer att säga här är verklighetens beskaffenhet. Vi antar att universum är verkligt, vi iakttar dess dynamik och vi antar att där inte finns några inbyggda motsägelser. Vi antar att inget faktum i en del av universum gör ett faktum i en annan del av universum ohållbart, att där finns en genomgående överensstämmelse. I ett försök att hålla även vår policy samstämmig har vi använt oss av två logiska processer.

En logisk process är användandet av induktiv logik. Detta är den process som allmänt används inom fysiken. Att använda induktiv logik innebär att man så noggrant man kan undersöker data från ett stort antal prover, och om de är samstämmiga försöker man formulera en generalisering som täcker alla de likheter man observerat. Sedan förklarar man den här generaliseringen vara ett faktum, eller åtminstone en användbar idé. De äldre vetenskapsmännen kallade sådana här generaliseringar för "lagar", men moderna forskare, speciellt fysikerna, är ganska försiktiga med det, och kallar en hypotes en hypotes och en generalisering en generalisering, och en princip en princip. De enda vi fortfarande kallar "lagar" är sådana som kom till för några hundra år sedan.

Det här är den ena av de logiska processerna: att generalisera från ett antal exempel. Man måste vara försiktig så att man inte generaliserar utifrån en alltför liten mängd data.

Det kan finnas stora variationer i stringensen vid användandet av induktiv logik. Det finns ett humoristiskt uttalande som illustrerar brist på stringens. "Alla infödda går i gåsmarsch, åtminstone gjorde den enda jag någonsin såg det."

Den induktiva logiken är inte så pålitlig om man inte är väldigt försiktig med hur man använder den. Man måste se upp med fördomar hos iakttagaren och liknande faktorer. Filosofer och logiker brukade tro att de kunde utesluta någon möjlig påverkan från iakttagaren. När jag fick min naturvetenskapliga skolning talade professorerna fortfarande i de banorna. Forskare, duktiga forskare har för det mesta växt förbi det stadiet. De talar nu om "iakttagarens nödvändiga inflytande över tolkningen av data", de inser att iakttagarens roll inte kan uteslutas ur tolkningarna.

Så vi har möjligheten att komma fram till en användbar slutledning genom att undersöka många stickprover ur hela datamängden, i det här fallet användandet av droger på människor. Människor som rapporterar från de här yrkesområdena har ofta ingen kännedom om logik alls. Logik har aldrig använts i deras arbete. Det avgörande övervägandet för dem gäller huruvida de kan vara övertygande , om de kan bli först med att få publicitet, om de kan bli först med att få ut sin bok på marknaden, om de kan få sådan publicitet att det ger en högre inkomst och imponerar på de andra inom yrkesområdet. Induktiv logik kan användas inom det här området. Den måste användas mycket mer än vad folk som jobbar inom yrket är vana vid. Många av dem har ingen alls träning i att använda logik.

Den andra logiska processen kallas för deduktiv logik. I denna metod antar man att ett antal saker är sanna. Man kontrollerar att de överensstämmer med varandra och försöker beskriva dem mycket noggrant. Detta är dina postulat eller axiom. Det görs inget anspråk på att de nödvändigtvis är "sanna". Du förutsätter att de är sanna. (Intuitivt är förståss axiomen som föreslås vara sanna vanligtvis baserade på någon sorts observation. Ta t.ex. Euklides axiom för plangeometri. Han tyckte antagligen att han hade kontrollerat dem emot verkligheten, men han kände väl till logik och därför sa han "Vi antar helt enkelt att de här axiomen är sanna, vilka teorem kan vi då härleda utifrån dem?") I deduktiv logik drar man vissa slutledningar, vilka måste följa av de saker man har antagit vara sanna.

Det område vi omvärderande parsamtalare arbetar med, att hantera universum och människorna i universum på ett rationellt sätt, är komplext. Det är det mest komplexa som någonsin har studerats, som någon någonsin har försökt att förstå. Det har en oerhörd omfattning och en enorm komplexitet. Vi började med att göra observationer och vår teori började som slutledningar utifrån dessa observationer. Vi fattade ett mycket viktigt beslut: vi fick före detta patienter till alla sorts psykologer och psykoterapeuter, och vi fick mycket detaljerat höra vad som hände då man applicerade teorierna på patienterna, och vi kände fullständig avsky. Då fattade vi beslutet att vi inte skulle lägga till något till parsamtalsteorin bara därför att någon annan hade sagt det, eller därför att det var en högt uppskattad teori någon annanstans. Vi skulle basera den parsamtalsteori som börjat utarbetas enbart på resultaten som kommit fram i vårt eget arbete. Jag tror att det här var ett av de bästa beslut vi någonsin fattade, och vi höll oss till det beslutet också.

Vår första teori var någonting i stil med "Om folk är olyckliga och någon annan ger dem  vänlig uppmärksamhet så kommer de antagligen att gråta, och om de gråter mycket så känner de sig bättre." Vi lade till skrika till gråtandet ganska snabbt. Skratt lades till långt senare. Skratt hade dykt upp hos min första klient, men jag kände det som om han helt enkelt "slösade bort tiden", till slut gav jag upp och skrattade med honom, och kände att vi båda två slösade bort tiden. Det var inte förrän flera månader senare som saker började hända, vilka tydde på att skratt hade positiva effekter likaväl som gråt och skakningar.

Varje slutledning kontrollerade vi väldigt noggrant. Jag har initierat det mesta av det nya som utvecklats inom parsamtal, därför att jag har stått i centrum för inkommande information, men jag initierade inte allting. Jag gav inte upphov till en sådan viktig princip som uppskattning. Ingen sade någonsin något vänligt om någon annan där jag växte upp, och jag kunde inte föreställa mig att det skulle vara till hjälp för någon att göra det. Det fanns en helt underbar kvinna i vår personalgrupp, Margaret Loe, som  sade "Vet du vad, jag försökte uppskatta min klient, och han urladdade en hel massa." Jag sa "Det var intressant, antagligen var det en ren tillfällighet, eller något sådant", men hon fortsatte med det i ungefär tre veckor och sa "Jag försökte med det på en annan och det fungerade". Visst är jag envis men jag är inte dum, så jag tänkte att, visst, jag försöker väl då, och så gjorde jag det. Personen urladdade, och så småningom lärde jag mig att ge uppskattningar.

Omkring 1964 insåg vi att enhetlighet var något som var viktigt att tänka på i den här komplexa teorin  som skulle komma att utvecklas. Jag beslöt att sätta upp en deduktiv logisk struktur parallellt med den induktiva som vår växande teori grundade sig på . Jag gjorde i ordning en lista med 24 postulat, uttalanden som vi skulle antaga vara sanna, om verkligheten och om människorna. Jag publicerade listan, sedan försökte jag resonera mig fram till vad som nödvändigtvis skulle följa om de här tjugofyra sakerna var sanna.

De här postulaten, vilka reviderades förra året efter en massa diskussioner, har varit användbara för att kontrollera om något överensstämt med teorin. Om vi genom deduktion får fram samma slutledning från postulaten som vi genom induktion dragit från våra erfarenheter, är det ett tecken på att vi är på fast mark. 

På det här sättet har teorin växt fram, så vetenskapligt som vi har kunnat. I det här perspektivet är användandet av sinnespåverkande droger, chocker eller "psykisk kirurgi" på den extremt komplicerade människan fullständigt obegripligt.

Jag har ytterligare grund för mina åsikter på den här punkten. En attityd som var mycket vanlig i vår kultur för inte alltför många år sedan (och är det fortfarande), var att en del människor i sig själva är defekta (de "galna" eller de som har "mentala störningar") och att vi andra är "normala". Vi "normala" har problem, men inte av riktigt allvarligt slag. Med andra ord, det finns två sorts människor, de "friska" och de "galna". Det här var en vida spridd attityd. Det är det fortfarande, men det var mycket vanligare för trettio år sedan. Jag ifrågasatte det här, och för att få svar på frågan för mig själv så tog jag avsiktligt emot några personer som huvudpersoner som hade kommit till mig med historier om "allvarliga mentalsjukdomar", som hade varit institutionaliserade. En del hade givits upp som hopplösa fall av olika institutioner eller psykiatriker. De första förde med sig fler. I två år jobbade jag med dem under det mesta av min tid. Jag försökte få några andra klienter mellan varven för att kunna betala hyran, men jag tillbringade den mesta tiden med de här människorna för att göra klart för mig själv om det verkligen fanns två sorters människor eller bara en sort. Jag hade inget ställe att låta dem vara på. Jag hade ingen vårdare som kunde ta hand om dem som så behövde. I två år fick jag väldigt lite sömn under veckosluten och väldigt lite tid med min familj. Nödlägena följde ofta på varandra.

Jag skulle aldrig göra om det, men jag är glad att jag gjorde det. Jag kom fram till den mycket bestämda slutsatsen att det bara finns en sorts människor. Jag upptäckte att så kallade "omöjliga skador" var extremt krävande, och om de träffade någon av mina känsliga punkter fortsatte de att vara krävande en lång tid, men om jag bara ägnade mig åt att hitta vägen igenom dem kunde jag alltid nå människan, alltid få in henne på vägen mot ett bra liv. Det betydde inte att de här personerna alltid var roliga att vara med, men det betydde att de var på väg uppåt i stället för att falla samman. Jag är helt och hållet övertygad om att jag vet vad som pågår med djupt skadade människor.

När parsamtalskommunerna startades strömmad det till många allvarligt skadade människor, vilka fascinerades av idén att man kunde få hjälp "gratis", att man kunde utbyta hjälp. Ofta dränktes nystartade kommuner i tillströmningen. Därför antog vi, efter mycket diskussioner, policyn att man inte ska lära ut parsamtal till folk, eller be dem bli medlemmar av kommunen, om man inte är "förtjust över att ha dem som sina medhjälpare". Om man inte tyckte att de var i bättre form än man själv skulle man inte ta med dem. Detta, uttryckt på olika sätt, blev en sorts policy som spreds från mun till mun.

Så tillfälligtvis blev den allmänna attityden att den som var svårt skadad, vilket ofta jämställdes med att ha varit institutionaliserad eller att ha varit omhändertagen av "mentalhälso"-systemet, inte var någon parsamtalsaspirant. Naturligtvis kom det mängder av sådana människor med i parsamtalskommunerna i alla fall, genom att de höll sina erfarenheter hemliga.

Jag minns en stor helgkurs i La Sherpa. En person hade ringt mig och frågat om hon fick komma. Någon hade sagt till henne att hon inte kunde få komma, men hon lovade mig att hon inte skulle vara till något besvär. Fick hon komma? Jag sa att vi kunde försöka, men om hon ställde till problem skulle hon bli tvungen att genast lämna kursen.

Hon kom och hon ansträngde sig, men hon kunde inte låta bli att vara lite störande. Till slut sa hon: "Visst, jag ska åka härifrån, men kan jag få säga någonting innan jag åker?" Jag sa: "Visst", och hon berättade för oss på kursen: "Jag åker härifrån för att jag är djupt skadad, men jag vill att ni ska veta hur det är att bli nekad tillgång till den här teorin och praktiken." Hon sa: "Det är som om ni lägger stenar på min grav, jag känner inte till något annat jag kan göra; jag har varit överallt och det finns ingen hjälp. Jag har blivit skadad av 'mentalhälso'-systemet om och om igen." Hon sa: "Jag säger inte att ni måste acceptera mig, men jag vill berätta hur det är för mig", och hon fortsatte prata på ett sätt som var mycket rörande. Hon sa: "Det är speciellt svårt att vara ensam. Här står jag ensam. Jag vet att det finns en person till här med likadan bakgrund som jag, men hon kommer inte att erkänna det, för då kommer hon också att bli utkastad. Det är mycket ensamt här."

Jag gick och ställde mig bredvid henne och höll henne i handen, och en annan person reste sig långsamt och kom fram och sa: "Ja, det är jag, och jag skriver under på allt som hon säger." De stod där båda två och grät. Jag blev också lite rörd. Mycket långsamt reste sig åtta personer, den ena efter den andra, och anslöt sig till dem. Bland dem fanns ett par områdesreferenspersoner och flera stycken parsamtalslärare. De diskuterade hur de hade dolt sin bakgrund därför att de inte kunde stå ut med att bli nekade tillträde till parsamtal.

Vid den tidpunkten började vi ändra vår policy. De här ledarna hade gjort ett bra arbete. Vi kunde inte fortsätta att avvisa folk bara för att de hade haft svårigheter och för att vi var rädda för dem.

Detta var början till "mentalhälso"-överlevarnas befrielserörelse inom parsamtal. Kvinnornas befrielserörelse hade kommit först. En del av er minns all den förvirring som rådde där till en början, men det lugnade ner sig och blev till en legitim befrielserörelse. När det skett började många kvinnor se meningen med att gå emot rasism. Fram till den tidpunkten hade det funnits väldigt lite stöd från vita mot rasism. Andra befrielserörelser uppstod och uppstår i kommunerna. Så "mentalhälso"-systemsöverlevarnas rörelse startade och växte och växte.

När kommunerna först startade, då parsamtal först lämnade Seattle, hoppade många psykiatriker glatt in. De var vilda av entusiasm över parsamtal och sa att från och med nu skulle de aldrig mer använda något annat i sin psykiatriska verksamhet. Skulle de kunna få intyg på att de var professionella parsamtals envägsmedhjälpare? Vi gav dem redan intyg på att de var parsamtalslärare, och det här var människor som verkade vara i god form och hade gott rykte. Jag tänkte "det är väl bra", och delade ut en bunt sådana här intyg. Men det gick inte så många månader innan vi beslöt att vi måste återkalla dem allihop. Vi märkte att deras entusiasm inte var allt som behövdes. Så länge som deras patienter samarbetade och inte var besvärliga och inte dramatiserade så mycket, parsamtalade de dem. Men så fort som deras patienter blev "svåra" återföll de i vad de tidigare lärt sig och började ge dem droger och göra andra förskräckliga saker. I några fall lät de till och med sina patienter få elchocker på löpande band.

Ett sådant uppförande kunde vi inte låta vara sammankopplat med parsamtal. Så efter en tid hade vi dragit in alla sådana intyg. Ingen har nu på många år haft rätt att kalla sig professionell parsamtalsmedhjälpare förutom personalen vid Personal Counselors i Seattle. Dem kan vi hålla tillräcklig kontroll på.

Under den där första experimentperioden hade jag många huvudpersoner som hade fått elchocker, och jag jobbade länge med dem. Elchocker borde aldrig användas, och detta går inte att ifrågasätta. (Jag misstänker att insulinchocker är minst lika illa, men jag har bara haft flyktig kontakt med ett sådant offer.) Det tillhörde standardproceduren på mentalsjukhusen i staten Washington att ge elchocker till varje patient som urladdade eller verkade "upprörd". Mina klienter brukade berätta för mig hur, på ett sjukhus, patienterna förenade sig när någon behövde gråta. De visste intuitivt att personen behövde gråta och då organiserade de ett helt system av vakter runt den som grät, därför att om personalen märkte det, skulle den personen automatiskt få elchock nästa dag. De berättade för mig att en av psykiatrikerna där som konsekvent föreskrev elchocker till slut en dag bröt samman, började urladda och förskrev elchock till sig själv och överlämnade sig till sjukhuset. Det visar hur långt ett mönster kan gå.

Elchocker är helt och hållet destruktiva. De lämnar efter sig en enorm mängd skräck. Grunden för att använda chock är att man vill undertrycka symptomen, och det lyckas bara genom att personen gör en fruktansvärd ansträngning att hålla sig lugn för att undvika skräcken vid fler chocker. Naturligtvis kommer en del personer som fått elchocker att påstå att det "hjälpt" dem. Man har sagt dem att det hjälpte dem, då de var mitt uppe i det här extrema traumat, och en inspelning gjordes. Om du tar det som ett "bevis" så är du för dum för att vara med i parsamtal!

"Mentalhälso"-systems-överlevarna har organiserat sig. Vi tog med tre av deras ledare till den första kursen vi hade för er terapeuter. Vi lät dem komma in och tala till terapeuterna och tala om för dem vad som verkligen hände inom "mentalhälso"-systemet. Det var helt uppenbart att terapeuterna inte alls visste vad som pågick. Liksom vid varje sorts förtryck så förstår de förtryckta det och ser förtrycket klart. De människor som öser ut förtrycket ser det inte.

"Mentalhälso"-systemet är i grunden ett instrument för förtryck. Jag bryr mig inte om vilka goda intentioner ni hade eller har, ni måste inse det faktum att ni har enrollerat er i stormtrupperna. Det är systemets roll i det här samhället. Om ni inte kan hålla det i minnet tror jag inte att ni kan göra någon som helst mänsklig insats på det här området.

Låt oss ta en titt på "medicinerna". Det enda "mentalhälso"-systemet vill, är att undertrycka symptomen, att tysta de bråkiga patienterna, att göra så att de inte ställer till något besvär. Jag säger inte att terapeuterna vill ha det så. När ni började hoppades ni allesamman att kunna hjälpa människor på ett effektivt sätt, men systemet ni arbetar för har som enda mål att tysta ned upprorsmakaren eller bråkstaken. Ytterst sätt "lyckas" det nuvarande systemet när personen dör. Det finns inga som helst bevis för att personer återfått förmågan att leva och fungera intelligent som resultat av systemet! Det är helt och hållet annorlunda än parsamtal. Det finns inget bevis på att folk har gjort några framsteg. De tydliga undantagen, och det finns sådana, uppstår då den mänskliga terapeuten intuitivt handlar mänskligt i stället för så som han eller hon har fått lära sig att göra.

Det är alltid väldig uppiggande för mig att höra en parsamtalare som även går till en psykoanalytiker, rapportera till mig att hon har förklarat vad parsamtal är för sin analytiker och att han har gått med på att parsamtala med henne (under förutsättning att hon inte berättar öppet om det, och att han inte berättar det för hennes man , eftersom han vill ha sin betalning och maken inte vill betala för parsamtal.) Naturligtvis sitter alla terapeuter i en fruktansvärd knipa. Terapifällan är väldigt isolerande. Om vi under den här kursen skulle ta oss tid att prata om hur isolerade vi känner oss, skulle vi få en väldigt sorglig bild av det. Ni är mycket mänskliga, mycket goda och mycket intelligenta, men ni arbetar i ett förslavande system. Ni arbetar för stormtrupperna. Om ni inte håller det i minnet kan ni komma att lura er själva att tro på alla möjliga idiotiska slutsatser vilka inte alls rättfärdigas av vad som pågår. Det här borde jag antagligen upprepa varannan minut.

Betyder det här att ni ska ge er av från "mentalhälso"-systemet? Ja jag vet ju inte om ni kan hitta något annat jobb just nu. Jag hade en del fruktansvärda jobb under depressionen, när det inte fanns något annat att få. Så jag försöker inte komma fram till att ni ska säga upp er. Jag tar inte för givet att ni inte kan vara till nytta. Det jag tycker är att ni ska överge alla tankar på att det finns något positivt med "medicinering". Jag tror inte att det finns något annat stöd för det förutom hörsägen, betingade gensvar från patienterna och tillfredsställelsen med en lugn avdelning. Jag tror inte att ni har något bevis till stöd för att använda några av dessa mediciner, förutom det. 

Ni kan inte kosta på er att vilseledas av "socialt godkännande". Ni kanske har lagt märke till vad Nathan Pritkin skriver, att den nuvarande helt och hållet accepterade dieten i USA och i många andra länder är mördande. Fettet i ert blod orsakar antagligen all er ledgångsreumatism och er diabetes och era hjärtbesvär, och ändå gillas den dieten av nästan varje organisation i samhället inklusive American Heart Association.

Jag tror att ni måste tänka själva för att kunna spela en mänsklig roll i era "terapi"-yrken. Ni måste absolut tänka själva och enligt min åsikt måste ni vara mycket mer noggranna än ni har varit. Det är nödvändigt att ni har goda kunskaper om de antaganden som har gjorts inom parsamtal, de här insikterna som vi med mycket möda har kommit fram till.

Men litium då? Litium har många sidoeffekter som förespråkarna aldrig nämner, och kan vara väldigt nedbrytande för kroppen. Man talar inte om det för folk. Kan litium undertrycka symptomen? Ja, det kan det. Är ryktet sant som säger att jag har accepterat att någon som använt litium har fortsatt i parsamtal? En framstående svart ledare i Chicago blev satt på litium. Vi hade inte tillräckligt med medhjälp att ge henne. Varje gång jag kunde arbeta med henne ett tag gjorde hon framsteg, men jag kunde inte arbeta tillräckligt mycket med henne. Hon kunde inte komma till Seattle, jag kunde inte åka till Chicago så ofta. Hon var den som var bäst på att introducera svarta till parsamtal i en tid då vi hade stort behov av dem. Men det fungerade inte. Hon sa att hon kände sig lugnare. Hon visste inte om att hon skulle ha kunnat tänka bättre. Ibland trodde hon det, ibland inte. Hon dog ganska tidigt, alldeles för tidigt i förhållande till hennes allmänna hälsotillstånd. Hon tog  litium och jag jobbade med henne och jag parsamtalade med henne och vi kom bra överens ända tills hon dog.

Men tycker jag att det är okey att ge folk litium? Nej det gör jag inte. Ursäkten att det är någon "bristfällighet i dieten" och allt sådant struntprat, är en av de dummaste rationaliseringar jag någonsin hört. Ingen vetenskapsman skulle någonsin köpa det.

Vad är alternativet? Kan vi inom parsamtal erbjuda de människor som är väldigt upprörda tillräckligt med parsamtalsresurser? Nej det kan vi inte, inte förrän vi har blivit mer klara i tanken, blivit mycket bättre medhjälpare än vi är idag. Detta inkluderar även mig. Jag har just börjat få en insikt om hur kompetent man kan bli som medhjälpare, och jag har jobbat med det i 40 år. På vissa sätt har jag varit i en olycklig position eftersom jag har varit tvungen att leda hela tiden, vilket inte är så lätt. På en del sätt har det gett mig fördelar. 

Jag tror att vi först och främst måste se till att vi själva är i sådan form att vi kan ta hand om varandra. Om du tillhör den här gruppen är det bäst att du tar hand om din grupp likaväl som om dig själv. Jag tror att vi måste bygga en kommun som är bättre än någonting vi hittills byggt, en kommun som kan nå ut, snabbt och i vida kretsar. "Mediciner" i samband med terapi är en idé som inte hör hemma bland de rationella insikter som finns inom parsamtal, enligt min åsikt, min åsikt, min åsikt.