Att håna uppåtsträvandet
Beth Edmonds

Håna uppåtsträvandet - varje gång jag säger dessa ord sprider sig ett nervöst fnitter bland åhörarna. Det verkar som att det är hög tid att visa vad den myten är värd. För det första, vad menar jag med uppåtsträvande? Jag menar idén att livet skulle bli lättare om man flyr från sin klassbakgrund genom att arbeta hårdare, eller lägga sig till med mönstren från en annan klass.

I USA är idén att man ska lämna speciellt arbetarklassen allmänt spridd och accepterad. Det verkar inte riktigt som att vår kultur väntar sig av oss att vi övergår till ägarklassen, men det finns en envis myt, vilken faktiskt ett fåtal personer lever upp till, som säger att du kan starta med två tomma händer och tjäna ihop en million dollar.

Vad som inte diskuteras i den här myten är priset man måste betala. Att vi lämnar vår klass medför ofta att vi måste lämna våra familjer, sätta oss i positioner där vi måste kämpa inte bara mot isoleringen utan även mot känslor av att vi är bedragare och att vi inte hör dit. En annan belastning är att det kräver så mycket arbete av oss att lämna arbetarklassen. Om vi blir förmän verkar det som om vi skulle få det bättre, men nästa steg uppåt betyder bara fler timmar av obetalt arbete, för nu är vi tjänstemän med månadslön, och får inte längre betalt per timme vi arbetar.

Jag kommer ihåg min pappa som hade ett litet företag. Han betalade två av sina anställda mer än han betalade sig själv, och han tog aldrig ut någon semester. Vilket steg uppåt!

Andra berättar för mig att tiden de måste vara borta från sina familjer gör att även om det verkar komma in mer pengar, så är det faktiskt inte så säkert att det medför ett bättre liv.

Detta för mig till frågan det gäller. Vad är det som är så dåligt med arbetarklasslivet? Om det inte fanns något förtryck så står det klart att det är ett bra liv med en fin balans mellan tillfredsställande arbete och tid att ägna sig åt sina relationer med andra, åt fritidsintressen och att njuta av den här fina världen. Konsumtionssamhället får oss att tro att vi skulle bli lyckligare om vi ägde alla möjliga prylar. Jag menar inte att jag inte tycker att en del tekniska uppfinningar är bra, men vårt behov av att äga dem alla alldeles själva verkar onödigt och får oss att arbeta som slavar för att få dem. Innan jag fortsätter vill jag tala om att jag inte förespråkar frivillig fattigdom. Det är bra om vi kan tänka ut hur vi ska leva ett hyggligt liv. De av oss som på grund av förtrycket (rasism, kvinnoförtryck, förtryck av äldre etc.) tvingas att leva utan de grundläggande behoven tillfredsställda, behöver hjälp mot förtrycket och hjälp med att lösa svårigheterna med att skapa oss ett gott liv.

Men att välja att leva med så lite pengar att man ständigt blir återstimulerad är inte heller vettigt - det verkar som att de som gör det är de som känner skuld för sin  klassbakgrund och de fördelar den har gett. De gör det för att lindra skuldkänslorna. För oss som inte har haft alla de där förmånerna ser det naturligtvis ut som ett förskräckligt förspillande av resurser. Ingen ska klandras för sin klassbakgrund. I själva verket finns det många fördelar med varje klassbakgrund.

Nu vänder jag mig direkt till mina systrar och bröder i arbetarklassen. Jag vill understryka att ingenting är fel med vårt arv. Vi är en grupp intelligenta självständiga och pålitliga människor. I parsamtalstermer är vi den enda klasen med en framtid, en annan orsak att strunta  i karriärstegen.

Vem vill lämna framtiden bakom sig? Allvarligt talat, i vårt samhälle finns det en dragning till att tro att om vi bara kunde få det där jobbet på lägre ledningsnivå, eller om vi bara  går tillräckligt många extra  kurser , så skulle vi på något sätt få den respekt vi inte har fått i vårt arbetarklassliv. Det knepiga med det här är att naturligtvis har alla människor och även vi rätt att lära oss allt vi vill om universum. Men vi kan göra det här i arbetarklassen. 

Vi kan delta i alla former av konstutövningar eller fritidssysselsättningar. Vi kan studera ämnen som traditionellt har varit förbehållna andra klasser. Vi kan lyssna till vilken som helst musik, dansa alla olika sorts danser. Vi behöver inte låta oss begränsas av våra egna trångsynta begrepp om hur arbetarklassmänniskor är, och vi behöver definitivt inte låta oss begränsas av förtryckets bild av hur våra liv borde se ut.

För att verkligen motsäga förtryckets budskap, och leva utanför det, så måste vi skydda varandras rätt att vara allt vi vill, samtidigt som vi aldrig förnekar eller lämnar arbetarklassen.

Något som helst mindre än att leva ett bra liv är att ge upp för förtrycket och dess trångsynta bild av hur vi är och vilka drömmar vi ska tillåtas att ha.

Det vekliga arbetet med att leda världen till det bättre kommer att ledas av arbetarklassen. Klättringen uppåt på samhällsstegen och de fördelar som det förmodas att medföra tar oss bort från de människor vi helst vill arbeta med.

Jag arbetar just nu på ett folkbibliotek tjugotre timmar i veckan. Många människor har erbjudit mig arbeten som ledare för icke vinstdrivande organisationer för samhällsförändring. Jag har fått klart för mig att, samtidigt som prestigen i ett heltidsarbete och en titel som verkställande direktör är lockande, skulle det begränsa mina möjligheter att fortsätta med annat  jag sysslar med, som att ta kontakt med människor en och en, uppmuntra andras ledarskap, njuta av mitt liv och min kärlek. Fick jag den andra sortens arbete skulle det kräva all min tid och uppmärksamhet utan att ge mig möjligheten att själv välja vad jag vill prioritera.

En vän säger ofta till mig att jag borde arbeta i rörelsen (rörelsen för social förändring). Det är uppenbart att om jag följde hans råd skulle jag sällan träffa folk från arbetarklassen. Istället har jag valt en balans mellan regelbunden kontakt med mitt eget folk , och arbete för politisk förändring i samhället.

Vi arbetarklassmänniskor har redan stor kunskap, stor erfarenhet, intelligens och mod  som vi kan använda vid utformandet av ett nytt samhälle. Det finns naturligtvis folk av den kalibern också i andra klasser, men varför lämna arbetarklasen för att hitta dem? De kan ju komma till oss.

Det införlivade förtrycket kommer att försöka  få oss att glömma att vi är den enda klassen med en framtid.

Tro mig, uppåtsträvandet är en lömsk form av införlivar förtryck.

Gräset är inte grönare någon annanstans. Det här är ungefär så underbart som det kan bli. Att fast och stolt stanna i arbetarklassen medan vi strävar efter det liv vi vill ha är det verkliga svaret.

Freeport, Maine USA
Ur Present Time nr 77, oktober 1989
Översatt av Gunilla Hasselberg
Engelska originalets titel: Scorning upward mobility