Trevlighet, brottning och närhet

Från ett föredrag av Tim Jackins på Östasiatiska för-världskonferensen, 29 april-2 maj, 2005

Ni vet vilka trevliga människor ni är, hur väluppfostrade och omtänksamma och snälla ni är. Jag förstår att ni har tränats till att vara trevliga. Det är det samhället gör. Men det får er att dölja delar av er själva och det hindrar er från att verkligen anstränga er ibland. Ett område det begränsar er är era parsamtal. Vi är bra parsamtalare med varandra så länge vi båda är snälla. "Jag går med på att vara din parsamtalare så länge du alltid ser ut som om du tycker om mig." Men hur ska ni då kunna jobba på de skador som får er att inte tycka om andra människor? Ni har skador som inte tycker om människor, fast ni kanske låtsas som ni inte har det.

Eftersom våra samhällen tränar oss till att vara passiva kan det vara svårt att jobba på de skadorna. I brottningsparsamtalen i morse såg ni hur människor jobbar på dem. Om ni tittade på deras ansikten såg ni uttryck som ni antagligen inte ser i era vanliga parsamtal eftersom de jobbade på skador som de inte kan jobba på i ett "snällt" parsamtal. Nästan alla tittade på de här brottningsparsamtalen. Många deltog och fler ville delta. Några enstaka var för rädda. Vi har alla haft tillräckligt med våld i vår barndom för att kunna bli skrämda. Men parsamtalen var egentligen inte våldsamma. Människorna var riktigt försiktiga med mig. De var bara inte snälla. Det är olika saker.

Vi behöver få möjlighet att trycka mot någon. Vi kan träffa någon med en boll eller kudde och det motsäger våra mönster av passivitet och hjälplöshet. Vi utsattes för många förtryck och tvingades till hjälplöshet på många sätt. Det är så rasism fungerar, och nationalism och kvinnoförtryck. Det är så förtrycket av barn fungerar och vi har alla varit barn. Vi besegrades av förtryck.

Vi letar alla efter ett sätt att kämpa emot våra passiva, hjälplösa mönster. Vi pratar om dem i parsamtal och det hjälper, men det fungerar bättre och snabbare om vi kan göra det människor gjorde med mig i brottningsparsamtalen. Vi behöver en chans att kämpa på det sättet och sedan stoppa och urladda. Vi behöver få göra det många, många gånger. Problemet är vem som kan vara medhjälpare. Jag har lärt mig att vara medhjälpare på det sättet och ni kan också lära er, men ni kommer att behöva urladda mycket. Jag tittade på era ansikten under de här parsamtalen och en del av er verkade identifiera er med mig och kände alla de återstimuleringar ni skulle känna ifall någon verkade anfalla er. Det är dem skadorna ni måste jobba med.

Som med alla skador så handlar de skador människor jobbar på med mig inte om mig. Jag gav dem bara den bästa chansen de hade att få jobba på dem. Jag är bra på att påminna er om vad ni kan jobba på: jag är vit, jag är från USA, jag är man! Vad mer behöver ni? De sakerna hänger ihop med tillräckligt mycket skador för att räcka till minst sex månaders parsamtal.

Det är lätt att hitta saker att jobba på när det är tillräckligt tryggt och det är helt OK att jobba på dem, men ni måste komma ihåg att det bara är skador. Det handlar om hur förtrycket gjorde er illa. Om vad som hände er i det förgångna och det är viktigt att inte blanda ihop dem med nuet. Om ni gör det så kan ni inte använda möjligheterna att urladda i nuet särskilt väl.

I parsamtalen i morse var det några som inte ville slåss, men de kom och tog tag i mig därför att det var ett tryggt tillfälle att vara nära någon. Vi är alla utsvultna efter nära kontakt med andra människor, men i våra samhällen tillåts vi inte att ha särskilt mycket närhet. Eftersom vi blir skadade i detta område så är vi alla rädda för att vara nära varandra. Ibland är brottningen bara ett sätt för någon att kunna lägga armarna hårt om en annan.

Vi är utsvultna efter kontakt med varandra. En del av det är ett behov för fysisk närhet (närhet som inte har något alls att göra med sex) och en del av det handlar om att leta efter en annans tankar och intelligens. Det mest intressanta med att omfamna någon är den personens gensvar. Hur den andra mänskliga intelligensen reagerar på vår handling. Vi söker alltid efter sätt att få mera kontakt med varandra.